Etik och coping: Min berättelse
I dag hade jag tänkt berätta min egen historia.
Vi kommer att prata om min barndom och uppväxt,
om tiden som doktorand i matematik,
om tiden på läkarprogrammet–
–och om rättstvisten mot svenska staten–
–som gjorde att jag blev portad från alla svenska högskolor.
Det här är ett lite svårt ämne.
Det är kanske inte så svårt att redogöra för de faktiska händelseförloppen–
–men jag tror att det är svårt att förklara vad som ligger bakom.
Men i dag vill jag ändå göra ett försök.
Mitt mål är att vara så objektiv som möjligt.
Jag vill inte försköna mig själv på något sätt–
–men heller inte förringa mina upplevelser.
För att göra det så begripligt som möjligt, vill jag börja med två allmänna begrepp.
Känslighet
När man pratar om en ”känslig” person så menar man oftast–
–en person som reagerar kraftigt på yttre påverkan.
Det kan låta som ett ganska enkelt begrepp, det här med ”känslighet”.
Men faktum är att det inte är lätt att vare sig definiera, kvantifiera–
–eller mäta en persons känslighet.
Vi kan jämföra med ett mycket lättare begrepp: en persons höjd i centimeter.
Vi vet alla vad som menas med en persons ”längd” eller ”höjd”.
Och vi vet hur man kan kvantifiera den i centimeter–
–och hur man mäter höjden hos en person.
Det är alltså lätt att säga om en person t.ex. är längre än de flesta i sin åldersgrupp.
Om man t.ex. skulle mäta längden hos alla 18-åriga män i en stor svensk stad–
–skulle man få ett resultat som i det här histogrammet.
Men begreppet känslighet är mycket svårare.
För det första är känslighet något selektivt.
Bara för att en person är jättekänslig för en viss sorts påverkan–
–så behöver hon inte alls vara känslig för någon annan sorts påverkan.
Lisa kanske är jättekänslig för kritik, och blir jätteledsen om hon får omild sådan.
Men hon kanske inte alls reagerar kraftigt på att se otäcka nyheter på tv.
Eller tvärt om.
Egentligen borde man alltså ha ett känslighetsbegrepp per sort av yttre påverkan.
Men även med en sådan strikt indelning i olika sorters påverkan–
–så är det svårt att kvantifiera känslighet.
Det är svårt att säga hur känslig en person är för en viss sorts påverkan.
Skall man t.ex. ta hänsyn till sannolikheten för en reaktion?
Eller reaktionens längd: hur länge hon är påverkad.
Eller kanske intensiteten hos reaktionen när den är som störst?
Och hur mäter man i så fall intensiteten?
Begreppet ”känslighet” är alltså komplicerat och egentligen–
–är det nog inte möjligt att på ett enkelt och tydligt sätt–
–kvantifiera en persons känslighet med en enda numerisk variabel.
Men om man låter det vara underförstått att varje person–
–bara är känslig för vissa sorter av yttre påverkan–
–så kanske man ändå i grova drag kan säga om hon t.ex. är känsligare än de flesta.
Och man kanske kan hitta något sätt att kvantifiera detta.
Och om man då skulle mäta känsligheten hos en grupp människor–
–så skulle man nog få ett resultat som liknar vårt längdhistogram.
D.v.s. de flesta är medelkänsliga.
Några är extra känsliga och några är mindre känsliga.
Men vad har det här med mig och min historia att göra?
Jo, jag tror att om man skulle placera mig på en sådan skala–
–så skulle jag hamna långt åt höger–
–vilket gör livet svårare.
Vad är det då som ligger bakom min hypotes om att jag befinner mig–
–långt till höger på känslighetsskalan?
Jo, det är många saker och jag kan ge några exempel.
Till exempel är det väldigt viktigt för mig att människor–
–förstår varandra och lyssnar på varandra.
Om jag t.ex. observerar en konflikt mellan två personer–
–som inte lyssnar på varandra och som själsligt skadar varandra–
–så tär det ganska mycket på mig.
I synnerhet om det råder någon form av orättvisa–
–eller om ena parten är extra utsatt.
Den typiska reaktionen hos mig är att jag går runt och tänker på det här–
–intensivt under flera veckors tid.
Hur kan jag hjälpa personerna?
Jag kan inte låta bli att tänka på det.
Jag är också väldigt känslig för miljön omkring mig.
T.ex. för mörkret och slasket under vinterhalvåret.
När det är grått och mörkt och slaskigt ute–
–och trädens grenar är som nakna skelett utan löv.
Då kan jag känna en stark olustkänsla, nästan åt ångesthållet.
Bara jag tänker på den årstiden så kan jag känna detta.
Även skönhet påverkar mig mycket, sådant som är vackert.
För ett eller två årtionden sedan såg jag senast filmen Titanic (1997).
Jag såg den på kvällen.
Sedan på natten, vid tre- eller fyratiden, så vaknade jag–
–med en nästan outhärdlig känsla av tomhet–
–som om allt vackert i hela världen hade sjunkit med skeppet–
–och det enda som återstod i min värld var tomhet.
Det var en nästan outhärdlig känsla.
Också för ett eller två årtionden sedan så–
–vågade jag inte se på Fantomen på operan (2004).
För om jag hade sett den filmen–
–så hade jag kanske inte kunnat arbeta med mitt vanliga arbete–
–på dagar eller veckor–
–just för att det hade känts så meningslöst jämfört med–
–det obeskrivligt vackra i Fantomen på operan.
Allt annat hade känts så meningslöst.
Även nakenhet är känsligt.
Jag befinner mig aldrig på bad- stranden, men om jag skulle göra det–
–och man skulle mäta min hjärnaktivitet med elektroder–
–så skulle man nog se att hjärnaktiviteten gick i taket–
–när jag fick syn på alla halvnakna människor.
I varje fall om de var ungefär i min ålder.
Det är inte alls så att jag tycker att det är moraliskt fel–
–att visa mycket hud i t.ex. det sammanhanget.
Jag kan inte rå för att min hjärna reagerar väldigt kraftfullt på det.
Det känns väldigt ovant och starkt med så mycket hud.
Även för egen del.
Jag kan gå med kortärmat–
–men mer hud än så vill jag inte visa.
Det skulle kännas väldigt obekvämt.
Vi kommer senare i avsnittet att se fler exempel på känslighet.
Men redan det som vi har sett nu tycker jag bekräftar–
–rimligheten i att man placerar mig långt till höger på känslighetsskalan.
För beträffande de former av yttre påverkan som jag är känslig för–
–är det nog rimligt att kalla mig väldigt känslig.
Men även om jag vill placera mig långt till höger på känslighetsskalan–
–så betyder ju inte det att jag är känslig för allt.
För känslighet är ju något selektivt.
Precis som personer är rädda för olika saker–
–så är personer känsliga för olika saker.
På en del punkter är jag inte alls lika känslig.
T.ex. är tanken på min egen dödlighet inget som skrämmer mig alls längre.
Jag är sedan länge väl införstådd med livets villkor och tidsmässiga begränsning.
Och för egen del är jag inte ett dugg rädd för att bli utsatt för våldsbrott–
–eller att råka ut för krig eller naturkatastrof.
Kanske har det att göra med att jag inte är rädd för min egen dödlighet–
–men det handlar nog mer om att jag–
–under hela livet har tagit emot rapporter och vittnesmål om–
–hemska brott och krig och katastrofer–
–via t.ex. nyheterna.
Och jag har sedan länge varit väl införstådd med att–
–det inte är mindre hemskt bara för att det händer på andra sidan jorden.
Precis samma saker skulle kunna hända mig.
Så det är något som jag har bearbetat mycket under lång tid.
Så jag känner mig nästan klar med det.
Och som läkarstudent som jag var, eller läkare som jag höll på att bli–
–så hade jag inte haft några problem med nakenhet hos patienter.
För i den rollen hade all form av nakenhet varit världens mest naturliga sak för mig.
Då hade jag varit så inne i läkarrollen, som går ut på att–
–så professionellt, empatiskt och vetenskapligt som bara möjligt–
–hjälpa patienten med hennes problem.
Jag hade varit helt fokuserad på patienten som person–
–och på hennes organism och dess biologi.
I det sammanhanget hade all form av nakenhet varit världens mest naturliga sak för mig.
Det var världens mest naturliga sak.
Så även om jag är känslig för mycket, är jag inte känslig för allt.
Osynlig smärta
Den andra saken jag vill prata om innan jag går in på min egen historia–
–är osynlig smärta–
–som vid t.ex. psykisk ohälsa.
Det kan nämligen hända att en person lider av i princip hur stor själslig smärta som helst–
–utan att det syns utifrån.
Vad som däremot syns utifrån är de konsekvenser som ohälsan kan få.
Personen kanske inte förmår att leva upp till de förväntningar som omgivningen ställer–
–på hennes beteende och arbetsinsats.
Om då omgivningen ser detta–
–och inte känner till eller förstår vidden av hennes smärta–
–så är risken stor att de missförstår henne
–och tror att hon är lat och självisk–
–och saknar självinsikt.
Men om de förstod den enorma smärta hon bar på–
–så skulle de förstå att hon är allt annat än självisk.
De skulle förstå hur otroligt stark hon är–
–som lyckas visa så mycket hänsyn som hon ändå gör för omgivningen–
–trots den enorma smärtan hon bär på.
Det är också viktigt att komma ihåg att människor är olika–
–och har olika förutsättningar att klara av livets svårigheter.
Allt beroende på arv och miljö.
Till miljön hör olika former av skyddsnät.
Även om två personer råkar ut för precis samma händelse–
–så behöver de inte reagera på samma sätt.
Händelsen kanske är jätte- traumatisk för den ena personen–
–medan den andra inte påverkas alls.
Kanske ännu viktigare är det att komma ihåg att själslig smärta–
–kan förekomma även om det inte finns någon tydlig synlig orsak–
–som omgivningen kan se.
Ett exempel är om Anna råkar ut för någon händelse som är väldigt traumatisk för henne–
–men som de flesta inte skulle uppleva som traumatisk.
Då kan det hända att omgivningen får svårt att förstå Annas smärta–
–just för att de inte inser att det som Anna råkade ut för–
–faktiskt kan vara traumatiskt.
Det är ett stort trauma för henne–
–även om det kanske inte skulle vara det för de flesta andra.
Det gör inte Annas trauma mindre.
Jag kan t.ex. tänka mig att Anna och Erik lider av precis samma själsliga smärta–
–efter varsin traumatisk upplevelse.
Men i Eriks fall är händelsen något som de allra flesta förstår kan vara traumatiskt.
Så de allra flesta förstår att det som Erik råkat ut för är något traumatiskt.
De förstår smärtan som Erik bär på.
Och de förstår att Erik kanske inte kan leva upp till alla förväntningar när han bär på den smärtan.
Men även om Anna bär på precis samma smärta efter sin upplevelse–
–om det är en upplevelse som folk inte förstår kan vara traumatisk–
–så kanske de inte ens tror på Anna när hon säger att hon bär på den här smärtan.
Då tror de att hon är självisk och empatilös.
De kanske ger henne straff i stället för stöd.
Det stora problemet med osynlig smärta är alltså–
–just smärtans osynlighet och orsakernas skenbara godtycklighet–
–som båda gör att omgivningen kan agera otroligt kontraproduktivt.
Tidiga år
Nu vill jag berätta min historia.
Jag föddes 1987 och det finns inte så mycket att säga om min tidiga barndom.
Men den sociala umgängeskretsen i min närhet var ganska begränsad.
Det fanns inga jämnåriga som jag hade någon regelbunden kontakt med.
De flesta som jag till vardags träffade hade passerat pensionsåldern.
Vid sju års ålder började jag på lågstadiet.
De enda jämnåriga jag hade någon kontakt med var klasskamraterna.
Men jag var sällan med klasskamrater på fritiden.
Jag minns att jag föredrog att vara med flickorna, hellre än pojkarna.
Jag hade svårt för grabbighet, för den lite burdusa, lite–
–ofinare, lite häftigare framtoning som pojkarna hade.
Det tyckte jag var lite obehagligt.
Jag hade lättare för den lite lugnare, mjukare och lite mer–
–förfinade framtoningen hos flickorna.
Jag hade också lättare att identifiera mig med flickorna.
Det kändes som om de var ungefär samma sorts varelse som jag var.
Så kändes det inte med pojkarna.
Under lågstadiet blev jag väldigt förtjust i en av flickorna i klassen.
Vad menar jag med ”förtjust”?
Förmodligen i grund och botten samma sak som man brukar mena när man talar–
–om en person i den åldern som är ”förtjust” i en person av (oftast) motsatt kön.
Men i mitt fall blev det väldigt stort, något som jag tänkte på varje dag.
Jag kände ett starkt behov av att få vara med och nära henne.
Och få uppmärksamhet av henne.
Så det var en stor sak för mig, men naturligtvis blev det väldigt lite kontakt–
–mellan oss, för jag hade förstås inte på långa vägar den sociala förmågan att inleda–
–någon relation med henne, och dessutom var vi ju bara lågstadiebarn.
Tre år senare började jag på mellanstadiet.
Då var jag väldigt sällan med klasskamrater på fritiden.
Jag kände att jag inte passade in.
Det kändes som om jag var en annan sorts varelse än mina klasskamrater.
Jag kunde identifiera mig lite mer med de vuxna, t.ex. med lärarna.
Så jag trivdes inte som barn, som elev, utan jag hade hellre–
–velat tillhöra de vuxnas värld.
Det kändes som om den världen passade mig bättre.
Under andra halvan av mellanstadiet var jag alltid ensam på rasterna.
Jag stod med ryggen mot väggen precis utanför dörren till korridoren–
–och väntade bara på att det skulle ringa in.
Och en stor del av min tid tänkte jag på–
–en av flickorna i klassen, en ny, som jag då var förtjust i.
Tankarna på henne dominerade min tid under mellanstadiet.
Jag ville så intensivt vara med henne och få uppmärksamhet av henne–
–men förstås blev det ingenting av det.
Efter ytterligare tre år började jag på högstadiet–
–i en klass med inriktning på matematik och naturvetenskap.
Och det blev en fullträff.
Jag märkte snabbt att jag älskade allt som hade med matematik och naturvetenskap att göra.
Speciellt större, sammanhängande teorier som teorin för kemisk bindning–
–och den organiska kemins nomenklatur tyckte jag var riktigt spännande.
Men utanför studierna gick det mesta utför.
På högstadiet var jag aldrig med kamrater på fritiden.
Jag kände ingen som helst samhörighet med jämnåriga.
Det gjorde att jag kände mig ensam och vilsen.
Jag önskade att det fanns någon grupp av människor som var som jag var–
–men jag hade ingen aning om det fanns någon sådan och i så fall var.
I princip all tid lade jag på studierna.
Jag gjorde detaljerade föreläsnings- anteckningar som jag skannade in.
Under sommarlovet repeterade jag alla kurser jag läst under föregående–
–läsår, så att jag alltid hade all kunskap färsk i minnet.
Om jag någon gång inte fick högsta betyg på ett prov–
–så tyckte jag inte att jag förtjänade att leva.
I varje fall kände jag så några månader efteråt.
Det är inte en överdrift. Det var precis så jag kände.
Det var också under den här tiden som jag började fundera på existentiella och etiska frågor.
Jag sammanfattade mina observationer i dokument som jag publicerade på Internet–
–som var en relativt ny uppfinning på den tiden.
En del av de här frågorna upplevde jag som skrämmande–
–som t.ex. problemet med det enda medvetandet–
–men det som framför allt orsakade mig bekymmer–
–var etiska frågor av betydligt mer världslig natur–
–och då i synnerhet frågor om djurrätt.
Jag insåg att det fanns otroligt mycket lidande–
–bland djur som hålls av människor, till exempel.
Och trots det så var inte djurrättsfrågan–
–den allra största politiska frågan.
Vetskapen om att det fanns så mycket lidande–
–som folk bara–
–ignorerade, det gjorde ont och orsakade en hel del sömnlösa nätter för mig.
Annars var det som dominerade min tankeverksamhet på högstadiet–
–den kvinnliga klasskamrat som jag då var förtjust i.
Och min längtan efter henne var otroligt stark.
Det var något jag tänkte på varje dag, varje timme.
En ångestfylld längtan, för jag fick förstås aldrig någon kontakt med henne.
Det gjorde ont, och något annat som också gjorde ont var insikten att–
–personer i min ålder–
–då hade börjat med intima, fysiska relationer.
Bara tanken på det gjorde otroligt ont, som ett hårt slag i magen.
Det gjorde så ont att veta att jag befann mig i ett parallellt universum–
–där fysisk närhet var en omöjlighet.
Det enda jag kunde göra var att titta på medan andra fick allt närmare relationer.
Det gjorde obeskrivligt ont.
Den enda fysiska närhet jag fick på högstadiet var–
–en gång i ett trångt grupprum–
–när en kvinnlig klasskamrat gick förbi mig–
–och av misstag så nuddade våra armar varandra.
Det var strax före sommaren, så vi bar båda kortärmat.
Därför blev det hudkontakt.
För mig var det en stor sak, något jag tänkte på i månader efteråt.
Det var den fysiska kontakt som jag fick.
Under högstadiet var stressen en konstant följeslagare.
Jag var jämt stressad och ledsen och orolig.
Huvudvärken fanns där nästan varje dag.
Gymnasiet
Efter högstadiet började jag på gymnasiet på det naturvetenskapliga programmet.
Jag älskade matematiken och naturvetenskapen–
–och större delen av min tid lade jag på studierna och på–
–privata programmeringsprojekt.
Jag var aldrig med klasskamraterna på fritiden.
Och inte heller under skoldagen umgicks jag med klasskamraterna.
Jag var den som kom först till skolan på morgonen.
Kanske en halvtimme före lektionsstart.
Jag ställde mig utanför lektionssalen med mina böcker och pärmar–
–med ryggen mot väggen, nästan som–
–en soldat i högvakten.
På lektionerna satt jag ensam och jag åt lunch ensam.
Lunchrasten spenderade jag ensam stående utanför nästa lektionssal.
Men det som dominerade min tankeverksamhet under gymnasiet–
–var en av de nya kvinnliga klasskamraterna, Elin–
–som jag var väldigt förtjust i.
Jag kände en fullständigt enorm längtan efter–
–vänskap, samhörighet och närhet–
–och jag önskade att jag kunde få det av henne.
Men naturligtvis förblev det bara en smärtsam önskan–
–för jag fick ju ingenting i närheten.
Jag hade ju ingen kontakt med någon av klasskamraterna–
–så naturligtvis blev det ingen relation till henne heller.
En kväll satt jag hemma framför datamaskinen och sökte på Internet–
–på Elins namn–
–och då hittade jag några texter från en förening som hon var med i.
Och där stod det om henne och hennes pojkvän.
Det var då jag fick reda på att hon hade en pojkvän.
Och det gjorde ont, det gjorde otroligt ont.
Resten av kvällen gick jag runt i mitt rum och svettades.
Varannan minut var jag tvungen att torka bort svett under armhålorna.
I flera timmar gick jag runt i rummet och kallsvettades.
Under natten kunde jag inte sova alls–
–och dagen efter märkte jag hur mycket detta hade påverkat mig.
Jag hade inte längre någon som helst motivation att arbeta med skolarbete.
Inte ens med matematiken och naturvetenskapen.
Det var som om all min–
–livs- och studiemotivation–
–kom från någon form av önskan att göra ett intryck på Elin.
De kommande månaderna blev tuffa, för jag kunde inte längre–
–hoppas att det skulle bli någonting med Elin.
I skolan orkade jag inte längre sitta stilla på lektionerna–
–utan jag gick runt i korridorerna.
Att gå runt hela skolan tog några minuter–
–och större delen av skoldagarna fylldes nu av sådana varv.
För att lindra ångesten.
Efter några månader blev det lite bättre, men inte mycket.
De sista två åren på gymnasiet hände mycket.
Första dagen på höstterminen märkte jag att vi hade fått en ny elev i klassen.
Vi kan kalla henne Klara.
Hon var en otroligt fin och speciell person.
Flera gånger satte hon sig bredvid mig på lektionerna.
Det gjorde bland annat att vi fick laborera tillsammans resten av året.
Förmodligen såg hon att jag hade problem och ville hjälpa till.
Det var otroligt modigt och nästan osvenskt av henne.
Det hade aldrig hänt mig tidigare att någon velat hjälpa till på det sättet.
Och hennes hypotes om att jag behövde hjälp av förstås riktig.
Jag mådde väldigt dåligt den tiden.
Och tanken slog mig att jag kanske kunde berätta för Klara hur jag mådde–
–och använda henne som något slags stöd eller bollplank.
Men jag avskydde tanken på att be en klasskamrat om hjälp för mina egna problem.
Jag ville hellre vara den som hjälper andra.
Men till slut gav jag med mig.
Jag kontaktade Klara och bad om att få prata med henne.
Jag berättade hur jag mådde och hon tog det väldigt bra.
Hon föreslog att vi skulle gå en gemensam promenad någon dag efter skolan.
Det var jag inte beredd på, men det var så det blev.
Så en dag möttes vi efter skolan och gick en lång promenad i naturen.
Det var en av de lyckligaste dagarna i mitt liv.
Det kändes helt ofattbart, nästan som om jag hade en riktig vän.
När vi närmade oss slutet av promenaden ville Klara gå in i en ICA-butik för att handla.
Även det kändes otroligt. Det var nästan som om–
–vi var ett par som vardagshandlade.
Något så intimt hade jag inte varit med om.
Efter handlingen fick jag följa med Klara hem.
När vi gick in så tog hon av sig skorna–
–och blev barfota.
Det blev en chock för mig så jag fick anstränga mig för att inte titta ned mot golvet.
Det är inte så att jag tycker det är moraliskt fel att visa så mycket hud.
Inte på något sätt.
Men det var så otroligt ovant för mig att vara i en så pass intim situation med–
–en främmande människa, i synnerhet en av motsatt kön.
Otroligt ovant.
Jag stannade hos henne i tjugo minuter innan jag gick hem.
Vi hade bestämt att gå fler promenader.
Vi gick en till, men efter det så blev det inga fler träffar.
Flera gånger bestämde vi att vi skulle träffas–
–men de träffarna blev alltid inställda på Klaras initiativ.
Det var lite tufft för mig eftersom jag mådde som jag gjorde–
–och ur mitt perspektiv var hon den enda lindringen som fanns.
Och en dag fick jag reda på anledningen–
–till varför hon gång på gång ställt in våra möten.
Det visade sig att–
–hennes pojkvän mådde dåligt och–
–hon ville därför ta hand om honom.
Det var förstås då som jag först fick reda på att hon ens hade en pojkvän.
Då gick jag sönder helt.
Smärtan där var helt obeskrivlig och jag blev direkt körd till–
–barn- och ungdomspsykiatriska mottagningen i Eskilstuna.
Tiden där var inte någon rolig tid.
Jag kunde inte sova på nätterna och jag kunde inte få i mig någon mat.
Och tiden gick otroligt långsamt.
Att se minutvisaren gå ett helt varv–
–var som att ta sig igenom ett mentalt maratonlopp.
Och varv på varv blev det.
Men det var här jag för första gången fick antidepressiva läkemedel–
SSRI, selektiva serotoninåterupptagshämmare.
Närmare bestämt escitalopram, d.v.s. den med–
–enbart den verksamma enantiomeren.
Efter några månader mådde jag lite bättre.
Men mina huvudsakliga problem var ju ändå kvar.
Efter ytterligare några månader så sjönk jag ned till botten igen.
Trots att jag då nästan hade kommit upp i maxdosen av escitalopramet.
Så återigen var paniken, rädslan, oron–
–hopplösheten, sorgen–
–nästan outhärdlig.
Och jag hade ingen aning om vad jag kunde göra åt det.
Så då skrev jag ett stort antal brev till Klara i vilka jag bad om mer–
–kontakt, vänskap och värme.
Så till den grad att jag med råge passerade gränsen för känslomässig utpressning mot henne.
Då blev jag inlagd på vuxenpsykiatriska avdelningen i Katrineholm–
–där jag också firade min 18-årsdag.
Efter ett par månader blev jag utskriven.
Men jag fick inte komma tillbaka till gymnasieskolan–
–med tanke på det som hände med Klara.
Så jag fick läsa resten av sista terminen på distans.
Tekniska högskolan vid Linköpings universitet
Direkt efter gymnasiet började jag på universitetet–
–på Tekniska högskolan vid Linköpings universitet.
Jag kom in på fysikprogrammet, en femårig utbildning som skulle–
–leda till en masterexamen.
Man hade stora möjligheter att själv välja vilka kurser man ville läsa.
Och jag valde minst lika mycket ren matematik som fysik.
Jag älskade som sagt matematiken och fysiken–
–och jag lärde mig det mesta genom att i lugn och ro, hemma, sitta och läsa–
–de fina läroböckerna från pärm till pärm–
–redan innan respektive kurs hade börjat.
Jag gick ändå på föreläsningarna, som då blev som en sorts–
–repetition, eller källa till nya infallsvinklar.
Som en form av rekreation med en god kopp kaffe.
Tredje året började jag som lärare (amanuens) vid Matematiska institutionen.
Jag fick då undervisa i synnerhet civilingenjörsstudenter i matematik.
Och det visade sig vara det roligaste som jag någonsin gjort.
Jag älskade ju ämnena och jag älskade undervisningen–
–och stortrivdes i lärarrollen.
På kvällarna brukade jag sitta hemma och förbereda morgondagens lektioner–
–och då kunde jag knappt vänta på att dagen efter få gå igenom–
–alla spännande och subtila detaljer.
Lärarjobbet gav mig en glädje som jag aldrig haft förut.
Så jag bestämde mig då för att det här, matematikundervisning på högskolenivå–
–det var vad jag ville göra resten av livet.
Men utanför studierna och undervisningen mådde jag inte något vidare.
Jag hade inga vänner och kände mig väldigt ensam och utanför.
Speciellt när det kom till parrelationer och–
–fysisk närhet, intimitet–
–så gjorde det väldigt ont.
Bara tanken på att personer i min ålder–
–redan hade börjat med–
–intima, fysiska relationer–
–var helt ofattbar.
Det var helt overkligt.
Det var som ett hårt slag i magen varje gång jag blev påmind om att–
–sådant faktiskt förekom bland jämnåriga.
Så jag började undvika att läsa tidningar och se på tv–
–och vara ute på offentliga platser–
–just för att det gjorde så ont att bli påmind–
–om att jag levde ensam i något slags parallellt universum–
–där vänskap och intimitet var en fysikalisk omöjlighet–
–något som jag bara kunde observera hos andra, i deras värld–
–men aldrig kunde få själv.
Jag minns att jag en kväll satt hemma och såg ett videoklipp på Internet.
En grupp ungdomar umgicks informellt i någons hemmiljö.
En av dem satt i en soffa–
–men han satt inte på vanligt sätt med benen på golvet–
–utan han hade benen i soffan.
Sedan kom en kvinnlig kamrat och satte sig bredvid honom.
Och då kom hans fötter emot hennes ben.
Och han hade inte skor på sig.
Så det blev kroppskontakt.
Då tänkte jag att de direkt skulle dra till sig sina extremiteter–
–för att återställa avståndet mellan sig.
Men de satt kvar med den där kroppskontakten.
För mig kändes det jättekonstigt att se det.
Det kändes så overkligt att det fanns människor som hade så pass nära–
–vänskapsrelationer–
–att den typen av kroppskontakt–
–till synes var något helt naturligt.
Det var så långt ifrån min värld man kunde komma.
Jag visste förstås att det var jag som var annorlunda.
Att det som jag såg i filmen var det normala.
Men jag visste också att ...
–att folk i samhället inte riktigt visste om att det fanns personer som jag–
–och med den typ av problematik som jag hade.
Därför skrev jag flera gånger insändare till tidningar–
–i vilka jag försökte förklara att det faktiskt finns personer som jag.
Men inte någon gång kom en sådan insändare med i en tidning.
För mig kändes det som om samhället ville tysta mig–
–eller ville se till så att min typ av problematik förblev okänd.
Doktorand i matematik
Efter fem år blev jag klar med min masterexamen.
Samtidigt fick jag inte fortsätta som matematiklärare eftersom–
–amanuensanställningen var tidsbegränsad.
Då stod jag utan vare sig sysselsättning eller inkomst.
Och för mig var det ett problem.
För jag är exceptionellt dålig på att armbåga mig fram på arbetsmarknaden.
För att lyckas med det måste man ha självförtroende, motivation–
–ett visst mått av egoism och inte vara alltför ärlig.
Jag är ungefär lika bra på att armbåga mig fram på arbetsmarknaden–
–som en berusad femåring är på att ta sig fram i en manuellt växlad bil.
Så jag valde helt enkelt det alternativ som låg närmast till hands.
Och det var att söka en doktorandtjänst–
–vid Matematiska institutionen där jag nyss arbetat.
Man fick inte välja forskningsområde själv, utan man fick välja bland tre alternativ.
Dels hade vi ett projekt om vattenvågor–
–och sedan ett projekt om blodkärls elastiska egenskaper.
Och sedan något tredje som jag inte kommer ihåg.
Jag tyckte inte att något av dessa ämnen lät speciellt roligt.
Jag var mer intresserad av ren matematik och inte så här tillämpad matematik.
Men jag ville i synnerhet inte ha blodkärlen–
–för om jag kände mig själv rätt så hade det forskningsområdet–
–gjort mig ledsen eftersom det hade påmint mig om att jag inte var läkare–
–för jag hade väl alltid haft i bakhuvudet att det är ett bra jobb.
Därför sökte jag doktorandtjänsten som handlade om vattenvågor.
Nästan direkt blev jag antagen.
Och första dagen på den nya tjänsten blev jag informerad om att jag skulle arbeta med–
–blodkärlen.
Jag vet inte varför och jag frågade inte.
Det första jag gjorde då var att jag beställde ett tiotal läroböcker om–
–människans fysiologi.
För kompetens och hederlighet har alltid varit heligt för mig–
–och jag kände att om man skall forska om blodkärl–
–även om det är på en rent matematisk nivå–
–så bör man vara förtrogen med–
–den biologi som ligger under.
Därför ägnade jag ett par månader till att läsa dessa böcker från pärm till pärm.
Så då läste jag i princip så mycket fysiologi som man gör på läkarprogrammet.
Kanske ännu mer om man tänker på att jag fokuserade på det grundvetenskapliga.
Och jag märkte att det här också var jättekul.
Människans fysiologi och cellbiologi var otroligt spännande.
Efter de här två månaderna fick jag fortsätta med min doktorandtjänst.
Den bestod av tre olika arbetsmoment.
För det första hade jag egna kurser i matematik på forskarnivå.
Sedan fick jag fortsätta att arbeta som matematiklärare för studenter.
Och sedan hade jag förstås forskningen om blodkärlen.
Så doktorandtjänsten bestod av tre delar.
De egna kurserna i matematik tyckte jag var jätteroliga.
Jag fick läsa allt från topologi och grafteori–
–till funktionalanalys och algebra och mått- och integrationsteori–
–och det var jättekul tyckte jag.
Och självklart älskade jag undervisningen, att jag fick fortsätta som lärare i matematik.
Faktiskt så ”råkade” jag spendera två år med att–
–bara läsa doktorandkurserna i matematik och undervisa–
–d.v.s. de två första delarna av doktorandtjänsten.
Så efter de här två åren var det bara forskningen om blodkärlen kvar.
Så jag hade plockat russinen ur kakan.
Och den här forskningen tyckte jag inte var rolig.
Den kändes inte relevant.
Samtidigt var mitt hälsotillstånd inget vidare.
För alla glädjekällor i livet, framför allt matematikundervisningen–
–hade ju försvunnit.
Det som var kvar var utanförskapet och ensamheten–
–och blodkärlen, forskningen som jag inte var road av.
Jag kände att jag inte kunde fortsätta som doktorand–
–för det kändes inte hederligt att fortsätta ta emot lön från universitetet–
–när jag inte kunde prestera i min tjänst.
Därför sade jag upp mig.
Att man t.ex. kunde bli sjukskriven för psykisk ohälsa visste jag inte då.
Innan jag sade upp mig frågade jag universitet om jag inte kunde få–
–en tjänst med enbart undervisning, en ren lärarroll.
För mig hade det varit rena drömmen att få en lärartjänst med 150 % undervisning–
–för 80 % av en heltidslön.
Det sade jag till dem, men så fungerade det inte.
De kunde inte ge mig det.
Så då lämnade jag Matematiska institutionen–
–och stod återigen utan vare sig sysselsättning eller inkomst.
Och som den berusade femåringen i en manuellt växlad bil som jag var–
–så valde jag det som låg närmast till hands.
Och det var att söka till läkarprogrammet vid Linköpings universitet.
Det var bara några knapptryckningar på datamaskinen.
Läkarprogrammet
I januari 2015 började jag på läkarprogrammet vid Linköpings universitet.
Jag såg inte alls fram emot terminsstarten, av flera anledningar.
För det första så visste jag att jag inte skulle ha råd att gå klart hela utbildningen.
För jag hade inte så mycket studiestöd kvar.
Jag skulle bara kunna gå ett par år innan pengarna tog slut.
Den ekonomiska biten hade man säkert kunnat fixa på ett eller annat sätt.
Men med tanke på hur bottenkörd min hälsa var–
–och med tanke på mina problem att ta mig fram i samhället–
–så insåg jag att jag inte skulle fixa det här på egen hand.
Så jag var medveten om att det hela förmodligen skulle sluta med någon–
–form av tragedi inom ett par år, när pengarna tog slut.
Dessutom led jag av en stor identitetskris.
För hela min identitet och självbild–
–byggde på matematiken och lärarrollen.
Nu när det var borta så visste jag inte längre vem jag var.
Det var som om jag inte ens hade någon personlighet längre.
Hela min uppfattning om vem jag var byggde på lärarrollen.
Nu var jag i stället student igen.
Och studentrollen trivs jag väldigt illa i.
Jag kände också en sorg över att jag nu lämnade matematiken.
Jag kände en rädsla. Jag var rädd för att–
–all den kunskap och alla de färdigheter jag byggt upp under–
–ganska många år inom matematiken nu skulle vittra sönder när jag inte längre–
–höll på med det dagligen.
Inför terminsstarten fick vi fylla i ett formulär från studentkåren.
Jag var brutalt ärlig och skrev detaljerat om hur jag mådde.
Jag hoppades att det skulle aktivera någon form av stödfunktion.
Men jag fick ingen återkoppling alls på det.
Så till slut kom då uppropsdagen.
Det blev en av de värsta dagarna i mitt liv.
För det första var det ju en kolsvart, slaskig januaridag.
Jag bar på vetskapen om den ekonomiska situationen.
Identitetskrisen och sämsta möjliga självkänsla.
Och jag hamnade så klart direkt utanför i klassen.
Inte heller när vi kommit igång med studierna blev det någon förbättring.
Jag upplevde att kvaliteten på utbildningen var ganska låg.
T.ex. upplevde jag att studietempot var löjligt lågt och kunskapskraven–
–väldigt lågt ställda.
Läkarprogrammet använde en pedagogisk metodik som kallades–
–problembaserat lärande (PBL)–
–som passade mig väldigt illa.
Den här metodiken gjorde så att den enskilde studenten fick mycket mindre frihet–
–för man var hela tiden tvungen att synkronisera allt med klasskamraterna.
Jag som sedan tidigare kunde människans fysiologi på ganska detaljerad nivå–
–och dessutom älskade fysiologin som grundvetenskap ...
För mig kändes det här väldigt frustrerande–
–med det problembaserade lärandet och det låga tempot.
Tillsammans med identitetskrisen blev det faktiskt som ett trauma i sig.
Även om det låter jättekonstigt så blev det ett trauma för mig.
Men jag älskade ju ändå grundvetenskapen.
Fysiologin och cellbiologin.
Under första terminen läste jag läroboken i cellbiologi från pärm till pärm.
Ungefär 50 sidor per dag, memorerade det mesta.
Och jag verkligen älskade den här boken – det gör jag fortfarande.
Det är förmodligen den bästa natur- vetenskapliga lärobok jag läst någon gång.
Otroligt spännande innehåll.
Fantastiskt tydligt presenterat och vacker typografi.
Fantastiska bilder och illustrationer.
Så det var i alla fall ett glädjeämne.
Läkarprogrammet: Tredje terminen
Ett år in på utbildningen hade förstås den värsta chocken lagt sig.
Nu skiftade utbildningen också fokus från fysiologi till patologi–
–som jag inte kunde mycket alls om sedan tidigare.
Det gjorde så att utbildningen började kännas mer relevant för mig.
Och klasskamraterna var onekligen jättefina personer.
Väldigt trevliga och sympatiska.
Verkligen den typ av människor som man tycker om att ha omkring sig.
Mitt utanförskap i klassen berodde ju inte på ett aktivt utestängande från kamraternas sida.
I stället var det ju så att min sedan länge urspårade livssituation–
–hade krävt någon form av aktiv stödinsats från samhällets sida.
Jag trivdes också bra i läkarrollen.
Vi hade en hel del patientkontakt på vårdcentral, till exempel.
Även om jag var på en ettårings nivå–
–när det gällde informella kamratrelationer–
–så trivdes jag desto bättre i den professionella ledarrollen–
–och i synnerhet i läkarrollen.
Läkarrollen som går ut på att med enbart goda intentioner–
–ett vetenskapligt förhållningssätt–
–och så mycket empati som bara möjligt–
–försöka att hjälpa patienten som sökt sig till sjukvården.
I den rollen kände jag mig hemma, där trivdes jag.
Den gav mig en ny identitet efter matematiken.
Fjärde terminen
Termin fyra började i augusti månad 2016.
Terminen började rätt okej, men i horisonten kunde man ana–
–stora, svarta orosmoln.
För det första var det nu som studiemedlet tog slut.
Det var nu som saldot på bank- kontot påbörjade sin utförsbacke.
En annan, extremt tung, omständighet var en–
–konflikt mellan två parter–
–som jag kände utanför universitetet.
Det här var en otroligt smärtsam och infekterad konflikt.
Den ena parten bestod av två personer och den andra bestod av en ensam person.
De två parterna turades om med att såra varandra.
Och jag verkligen såg hur, kanske i synnerhet, den ensamma parten–
–verkligen trasades sönder av det här.
De här två parterna hade nog aldrig haft någon riktigt fungerande kommunikation–
–mellan sig, och nu missförstod de hela tiden varandras känslor och avsikter.
Det hade varit rent av komiskt, om det inte hade varit så väldigt sorgligt och tråkigt.
Jag spenderade åtskilliga timmar varje vecka på att försöka få parterna–
–att förstå varandra och i synnerhet på att få–
–den större parten att lugna sig gentemot den ensamma parten.
Men det var förgäves.
Det var som att försöka ta sig igenom en betongvägg genom att banka huvudet mot den.
Det hade varit otroligt värdefullt–
–om jag hade haft någon att vända mig till för stöd och råd–
–men utöver de två parterna som bråkade med varandra så kände jag inga människor–
–utanför universitetet, så jag hade ingen att vända mig till.
Därför fick jag läka själv efter varje eskalering i konflikten.
På universitetet, i klassen, trivdes jag inte heller.
Jag kände mig fortfarande utanför.
Varje dag såg jag hur klass- kamrater umgicks med varandra.
Ibland gick de hand i hand. Ibland fick någon en klapp på axeln eller smekning på armen.
Sådant som inte kunde hända i mitt universum.
Dessutom hade temat på utbildningen nu blivit sexuellt överförbara infektioner.
Föreläsarna betonade att personer i mina klasskamraters ålder stod för en–
–betydande del av alla tillfälliga sexuella relationer.
Det gjorde så ont att höra på det och tänka på det, och inte bara för stunden.
Den smärtan fastnade i mig, den satt kvar.
Det kändes verkligen som om–
–jag bodde på en annan planet i solsystemet–
–och det enda jag kunde göra var att titta på när människorna på jorden–
–hade vänskapliga och fysiska relationer med varandra.
Samtidigt som de inte hade en aning om att jag ens existerade.
Dessutom hade någon satt upp affischer över hela campus.
De löd: ”Ligga i kväll?”
Det var en kampanj som propagerade för säkert sex–
–bland studenterna.
Att se dem gjorde så ont att jag bara ville dö.
Lindring
Jag hade så ont att jag inte stod ut.
Och jag ville så gärna få förklara, få någon att förstå.
Jag kontaktade därför två kvinnliga klasskamrater–
–som jag tidigare haft lite kontakt med.
Jag berättade för dem hur jag mådde–
–och berättade att jag saknade–
–vänner och–
–närhet.
Jag fick träffa dem den kvällen, nästan direkt.
Och jag fick en kram av var och en av dem.
Det var som en morfindos som lindrade–
–det värsta av den akuta smärtan.
Men jag var fortfarande livrädd för hur framtiden såg ut.
Det blev dock bättre.
För från och med den dagen fick jag vara lite med de här två–
–mellan föreläsningarna.
Jag fick också följa med dem en bit på vägen hem–
–efter sista föreläsningen varje dag.
Det gjorde också att jag–
–varje dag stannade kvar en liten stund efter den sista föreläsningen–
–medan de sade adjö till sina kamrater.
Då fick jag vara med, och det gjorde att jag också fick–
–en del adjökramar från deras väninnor.
Sammantaget gjorde det att jag fick–
–långt mer fysisk närhet med jämnåriga kvinnor än vad jag någonsin haft tidigare.
Det resulterade förstås i en–
–stark psykologisk reaktion.
För det var enormt för mig, något ofattbart.
Det gick jag och tänkte på hela dagarna.
Det resulterade också i en stark fysiologisk reaktion–
–i form av kraftig hypersekretion från–
–bulbourethraliskörtlarna.
Så till den grad att jag behövde rengöra flera gånger i timmen.
Inom ett par dagar fick jag också ont på höger sida–
–förmodligen som ett resultat av den ganska enorma exokrina aktiviteten.
Konsert med farhågor
En dag frågade de två klasskamraterna mig–
–om jag ville följa med dem och några av deras kamrater–
–på en konsert som de hade tänkt gå på.
Det var ett fantastiskt initiativ av dem.
Modigt, konstruktivt och berömvärt på alla sätt och vis.
För det var ju precis det jag behövde: en explicit inbjudan.
Men det fanns ett problem.
Vad menade de med ”några av [deras] kamrater”?
Jag frågade och de svarade att det var några manliga kamrater.
Då insåg jag att det var en betydande sannolikhet att det–
–involverade pojkvänner.
Och det hade varit lite av ett problem.
För om jag hade följt med dem på konserten–
–och då fått bevittna deras–
–interaktion med den respektive partnern med–
–beröring och–
–annan typ av intimitet–
–så hade jag med hög sannolikhet gått sönder.
Och förmodligen behövts läggas in akut på psyk.
Jag berättade om den farhågan för dem–
–och vi bestämde att jag inte skulle följa med.
Det här kan tyckas vara ett extremt korkat beslut av mig.
Utifrån såg jag säkert ut som en sådan här–
–svår person som helt enkelt inte kan bli nöjd–
–för inte ens när jag (till synes) får precis exakt det jag vill ha–
–i det här fallet en explicit inbjudan–
–från två kvinnliga klasskamrater som jag tyckte om–
–inte ens då blev jag nöjd.
Det om något kan ju få omgivningen att helt tappa–
–motivationen att försöka hjälpa den svåra personen.
Men jag tror ändå, än i dag, att–
–det var rätt beslut.
För om jag hade följt med–
–och fått bevittna fysisk ömhet–
–eller annan interaktion mellan dem och deras pojkvänner–
–så hade jag förmodligen gått sönder och behövts läggas in–
–och kanske ställt till med en scen.
Och det hade inte varit bra för någon.
Så jag tror än i dag att jag faktiskt fattade det mest ansvarsfulla beslutet–
–när jag tackade nej.
Även om det blev spiken i kistan för klasskamraternas–
–motivation att på något sätt hjälpa mig.
Slut på lindring
Det blev snart uppenbart att jag hade blivit en betydande belastning–
–för de två klasskamraterna.
Så vi sade upp bekantskapen med varandra.
Och då gick det fort utför.
Jag blev akut inlagd på psykiatriska avdelningen.
Jag var där några dagar.
Innan jag blev utskriven fick jag en ny medicin, Atarax (hydroxizin)–
–för att underlätta min vistelse bland klasskamraterna.
Jag tog en dos Atarax före varje föreläsning–
–och sedan satte jag mig längst fram i föreläsningssalen–
–så att jag slapp se klasskamraterna.
Sedan skyndande jag mig ut efter varje föreläsning.
Men det fungerade bara i någon vecka.
Brevet
Sedan gick jag bara hemma i lägenheten–
–och kallsvettades på dagarna.
Jag kunde varken sova eller äta.
En dag bestämde jag mig för att skriva ett brev till klasskamraterna.
Jag ville förklara min problematik.
Så jag skrev till ungefär halva klassen och berättade om–
–min situation och min längtan efter–
–närhet och vänskap.
Jag nämnde längtan efter kramar och handhållning.
Jag skickade brevet bara till kvinnliga klasskamrater–
–eftersom det var dem–
–som jag ville ha kontakt med.
Jag hade inget som helst behov av kontakt med en–
–manlig person–
–för en sådan relation hade jag inte haft någon förmåga att–
–utvinna någon som helst trygghet eller något stöd från.
Hur konstigt det än låter. Så fungerade min hjärna.
Jag var förstås medveten om att det här brevet medförde en risk för avstängning.
Men eftersom jag ändå skulle bli tvungen att sluta väldigt snart–
–på grund av såväl ekonomiska situationen som hälsotillståndet–
–så betraktade jag inte det som–
–ett problem, över huvud taget.
Däremot var jag rädd för att mottagarna av brevet skulle bli–
–illa till mods eller rädda–
–så jag försökte verkligen att formulera mig så sakligt och milt som möjligt.
Efter några dagar blev jag uppkallad till den terminsansvariga på programmet.
Han skrek åt mig och förklarade–
–att det ”inte [fanns] på världskartan” att någon skulle–
–ge mig en kram bara för att jag hade ett behov av det.
Och han verkade genuint chockad över att jag ens–
–trodde att det var möjligt.
Efter det mötet visste jag inte vad jag skulle göra.
Det var bara självmord jag kunde tänka på.
Men det finns få säkra och trygga sätt att göra det på.
Så på dagarna började jag irra runt kallsvettandes på stan.
En dag när det började mörkna så märkte jag att Ågatan–
–plötsligt fylldes av liv–
–när barer och nattklubbar öppnade.
Jag hade aldrig tidigare befunnit mig i en sådan miljö.
Jag hade sett sådant i filmer, men nu hamnade själv mitt i–
–den här barmiljön.
Jag gick in på en bar och beställde sprit.
Jag var 28 år och hade aldrig druckit sprit förut.
Men nu hoppades jag att spriten skulle dämpa ångesten.
Och det gjorde den.
Men efter några timmar körde polisen (rädda för suicid) mig till akutpsyk–
–så jag fick sova över där.
Och så här fortlöp månaden.
Jag irrade runt kallsvettandes på stan utan att veta vad jag skulle göra.
På kvällarna dämpade jag ångesten med sprit.
Och en handfull gånger körde polisen mig till sjukhuset.
Miraklet på Pitcher’s
En kväll när jag satt och drack sprit vid ett bord på Pitcher’s–
–så kom bartendern fram till mig och började prata med mig.
Hon stannade hos mig tills hon behövdes i baren igen.
Samtidigt ringde polisen mig för att de var rädda att jag skulle ta livet av mig.
Och de ville köra mig till sjukhuset igen.
Jag gick därför fram till baren för att betala.
Sedan–
–frågade jag bartendern–
–om jag kunde få en kram av henne.
Hon svarade ja.
Jag trodde knappt mina öron, men sedan gick hon–
–ut till andra sidan baren och jag fick en ganska lång kram av henne.
Strax därefter kom polisen och körde mig till sjukhuset.
I väntrummet på akutpsyk märkte jag att jag inte kände mig ett dugg–
–ledsen eller ångestfylld eller deprimerad.
Alla spår av oro och nedstämdhet var borta.
Jag kände mig rent av glad, nästan oförskämt glad.
Det var så att jag fick anstränga mig för att inte se för glad ut–
–med tanke på de andra som satt i väntrummet–
–som såg otroligt ledsna och bedrövade ut.
Efter en kort väntetid på bara en timma–
–fick jag träffa läkaren och det blev ett underligt läkarbesök–
–för jag hade inget att prata om.
Jag kände inte att jag hade något att göra där.
Så efter ett kort samtal med läkaren fick jag gå hem igen.
På vägen hem bestämde jag mig för att dagen efter köpa ett tackkort till–
–den här bartendern–
–eftersom hon gjort så otroligt stor skillnad för mig.
Men när jag vaknade dagen efter så märkte jag att–
–nästan all effekt hade försvunnit.
Oron, ångesten och paniken var på väg tillbaka.
Jag gick ändå till MAXI och köpte ett tackkort.
Jag skrev något i stil med ”Du anar inte vilken skillnad du gjorde”.
Jag tänkte gå förbi Pitcher’s och ge henne kortet.
Men ångesten blev för stark och jag skrev i panik ett inlägg–
–om hur jag mådde på Internet–
–och sedan gick jag ut–
–på stan, utan något speciellt mål men ändå på väg mot Pitcher’s.
Då ringde polisen mig och frågade var jag var.
Sedan mötte en polisbil upp mig.
Kanske 500 meter till 1 kilometer före Pitcher’s.
Jag berättade att jag var på väg dit med kortet–
–och poliserna överraskade mig med att erbjuda mig skjuts till Pitcher’s.
Så de skjutsade mig till baren.
Poliskvinnan frågade om hon fick följa med mig in när jag lämnade kortet–
–och det hade jag naturligtvis inget som helst emot.
Jag gick in, men tyvärr var inte den bartendern där just då–
–så jag lämnade kortet till en kollega som lovade att ge det till rätt mottagare.
Sedan körde polisen upp mig till sjukhuset igen.
Det här är ett bra exempel på min erfarenhet av den svenska polisen.
De allra flesta av dem gör ett fantastiskt bra jobb.
Jag tycker att den här incidenten verkligen visar–
–vilken bra polis vi har i det här landet.
Ett preliminärt beslut
Det blev en veckas inläggning den här gången.
Och under vistelsen fick jag träffa avdelningsläkaren ett par gånger.
Läkarträffarna på den här avdelningen var inte som–
–vanliga patientträffar mellan läkare och patient–
–utan de var mer som konferenser.
Läkaren hade med sig några skötare och en–
–läkarstudent, alltså en av mina kurskamrater.
Vi satt runt ett stort bord.
Avdelningsläkaren förklarade att mitt brev till klassen ”bevisade” att jag var–
–olämplig som läkare.
Han basunerade också ut en ovanligt privat sak–
–som han läst om mig i journalen, något som jag berättat för en tidigare läkare–
–nästan som om han njöt av det.
Direkt efter den här veckolånga sjukhusvistelsen hade jag möte–
–med läkarprogrammets ledning.
Jag fick träffa programmets ordförande och viceordförande.
De förklarade att jag hade ”förstört” deras utbildning–
–och att deras ”officiella ståndpunkt” var att det jag hade gjort var helt oacceptabelt–
–och att–
–universitetet ville–
–stänga av mig.
Ordföranden förklarade hur lagen såg ut.
Man får stänga av en student om han dels lider av en psykisk störning–
–dels utgör en fara för andra studenter eller för egendom.
Direkt efter mötet med program- ledningen hade jag en läkartid.
En ny psykiater.
Han förklarade att om man begått så pass grova övertramp som jag–
–så fanns det nog ingen chans att jag kunde fortsätta på universitetet.
Han ville också ge mig ett gott råd.
Han menade att jag inte borde säga att jag ville bli allmänläkare.
I stället borde jag säga att jag ville bli patolog.
Alltså en läkare som inte träffar levande patienter.
Han menade att det lät som ett mer realistiskt mål för någon som jag–
–underförstått, då, en person som saknar social och empatisk förmåga.
Jag tror absolut att han menade väl.
Men om ord hade kunnat döda, så hade jag dött där i hans rum.
För läkarrollen var ju den enda roll som jag fortfarande–
–trivdes i och kände mig bekväm i.
Och om han hade varit med på mina egna patientsamtal–
–på vårdcentralen tidigare–
–så hade han nog inte sagt så.
Inte på långa vägar, tror jag.
Men nu var det inte längre de som visste och hade varit med–
–som skrev historien.
Nu skrev historien av de som satt i rätt position.
Jag bröt ihop fullständigt och fick läggas in akut på sjukhuset igen.
Där träffade jag återigen avdelnings- läkaren som förklarade för mig att–
–sjukhuset inte var ett hotell–
–och att han egentligen inte ville ha mig där, men jag fick stanna över natten.
Ett definitivt beslut
Några veckor senare fick jag brev från läkarprogrammets ledning.
De hade bestämt sig för att formellt begära att få stänga av mig via–
–Högskolans avskiljandenämnd (HAN).
De skrev att jag var en person som saknade empatisk förmåga.
”Hans idé om empati är att sätta sig själv i centrum.”
De skrev också att deras bedömning var att jag led av en psykisk störning–
–och utgjorde en fara för mina medstudenter–
–och de skrev att jag var direkt olämplig som läkare.
Känslan som jag hade efter det mötet går inte att beskriva i ord.
Jag blev inlagd akut igen–
–och fick träffa avdelningsläkaren som skrev ut mig ganska snart.
De kommande veckorna eller månaderna–
–gick jag bara hemma eller på stan och kallsvettades.
Jag försökte dämpa ångesten med sprit.
Och en handfull gånger körde polisen upp mig till akutpsyk–
–för de var rädda att jag skulle ta livet av mig.
Eller för att jag var för alkoholpåverkad för att ta hand om mig själv.
Aurora
På kvällarna letade jag efter bartendern på Pitcher’s.
Jag frågade personalen som jobbade där om de hade sett henne–
–men hon hade tydligen slutat.
En av de nya som jag frågade var en–
–kvinna som också var i min ålder, eller lite yngre.
Vi kan kalla henne Aurora.
En kväll frågade jag henne om jag kunde få en kram.
Hon verkade vara en otroligt–
–gladlynt och trevlig person–
–och hon svarade ja som om det inte var något problem alls.
Då fick jag en kram av henne.
Det var som–
–en dos morfin som–
–lindrade den värsta smärtan och som höll i sig ett tag.
Några timmar eller dagar.
Efter den kvällen började jag gå ner till Pitcher’s varje kväll.
Och jag hoppades förstås att Aurora skulle vara där.
På vägen ner (det tog kanske en halvtimme för mig att gå dit)–
–intalade jag mig själv, intensivt, gång på gång–
–att det var hög sannolikhet för att hon inte skulle vara där.
Jag visualiserade det scenariot i huvudet.
Jag tänkte: ”Förmodligen är hon inte där.”
Det var ett sätt att försöka minska chocken–
–om jag skulle komma ner och märka att hon inte var där.
Så det var ett exempel på praktisk coping.
Men ungefär hälften av gångerna så var hon där.
När jag kom fram beställde jag en Coca-Cola (ingen mer sprit).
Sedan satt jag vid ett bord i en timma eller två eller tre.
Bara alla sinnesintryck från miljön har ju en liten–
–ångestdämpande effekt via avledning.
Sedan efter några timmar, när det var dags att gå hem–
–gick jag alltid fram till Aurora om hon var där–
–och fick en kram av henne innan jag gick hem.
Det var verkligen som om jag konstant hade stark fysisk smärta–
–och det enda som hjälpte mot den var de här–
–korta mötena med Aurora som jag fick–
–kanske två eller tre gånger per vecka.
På nätterna hade jag svårt att sova.
Det var som en brottningsmatch mellan–
–positiva och negativa känslor i huvudet–
–och jag försökte att tänka på mitt senaste möte med Aurora–
–verkligen spela upp det minnet om och om igen och leva mig in i det–
–för att försöka få de positiva känslorna att ta plats i huvudet.
Men det här var som sagt en brottningsmatch–
–mot en mycket stark och nästan oändligt uthållig motståndare–
–i form av alla negativa känslor och ångesten.
Om jag somnade brukade jag vakna efter en timme, i panik.
Så här fortlöp mina veckor.
Jag var hemma och kallsvettades på dagarna och gick till Pitcher’s varje kväll
–och hoppades få en dos värme där.
Efter ett par månader så slutade Aurora på Pitcher’s.
Hon försvann därifrån, men mina problem försvann förstås inte.
Efter vintern gick jag inte på terminsuppropet för termin 5–
–på läkarprogrammet.
Så jag förlorade därför min plats på programmet.
Trots det valde universitetet att gå vidare med sin anmälan till HAN.
De motiverade detta med att ...
De var rädda att jag skulle söka till programmet på nytt–
–eller att jag skulle söka till något annat universitet i Sverige.
Därför ville de få mig avskild så att de möjligheterna försvann.
Det här blev en flerårig rättsprocess som överklagade i flera steg.
Förvaltningsrätt, kammarrätt, Högsta förvaltningsdomstolen.
Till slut vann universitetet.
En förklaring
Jag har nu berättat större delen av min historia–
–och det är antagligen uppenbart att mina problem–
–till stor del orsakats av en exceptionellt hög känslighet–
–en ovanlig färdighetsprofil med oväntade toppar och dalar–
–och en lika ovanlig profil när det kommer till intressen–
–rädslor och behov.
Men jag behöver förmodligen förklara det här med mitt behov–
–av kvinnlig vänskap och närhet.
Är det vänskap eller sex som jag varit intresserad av?
Det är lite svårt att svara på den frågan främst eftersom–
–det vanliga språkbruket i västvärlden–
–helt enkelt inte riktigt passar in på mig.
Så det blir en stor risk för missförstånd.
Jag skall försöka att förklara varför.
Det är klart att jag har saknat vänskap.
Jag har ofta saknat–
–att ha någon som alltid funnits där hos mig–
–som jag alltid kunnat vända mig till.
Som jag kunnat bolla idéer med–
–eller bara umgås med.
Det hade varit väldigt värdefullt om jag haft–
–någon vän att bolla idéer med när pengarna tog slut på läkarprogrammet.
Och jag hade definitivt behövt stöd under släktkonflikten.
Men det är också så att jag saknar fysisk närhet.
Den språkliga problematiken ligger i att de här två behoven–
–hos mig inte alls är lika separerade från varandra–
–som hos de flesta.
Hos de flesta ”normala” människor finns det två separata behov:
Behovet av vänner och behovet av en partner.
För dessa ”normala” människor gäller följande principer:
Vänner kan man ha flera av och det finns inga större–
–begränsningar vad gäller kön och ålder.
Och i en vänskapsrelation finns ingen som helst sexuell attraktion.
Å andra sidan finns det (hos ”normala” människor)–
–oftast en exklusivitet i partnerrelationen.
Man har max en partner åt gången.
Och oftast finns också tydliga krav på motpartens ålder och kön.
Och det finns en tydlig sexuell attraktion.
Men hos mig fungerar det inte så här.
För hos mig har även behovet av ”vanlig vänskap”–
–haft en stark preferens gällande kön och ålder.
Och det har varit precis samma krav som för partnerskapet.
Jag har aldrig känt något behov av manlig vänskap–
–och jag har alltid haft väldigt svårt att utvinna någon trygghet eller–
–gemenskap från en relation med en jämnårig man.
Däremot har jag alltid känt ett stort behov av kvinnlig vänskap–
–och trygghet och gemenskap i sådana relationer.
Och då ofta också med en längtan efter fysisk närhet.
Så man kan säga att medan de flesta ”normala” människor har två separata behov–
–har jag ett enda.
Alternativt skulle man kunna säga att jag också har två behov–
–men att det hos mig är samma grupp av människor i båda behoven.
Det här orsakar förstås jättemycket missförstånd.
Även när det kommer till det här med fysisk närhet och ”sex”–
–har vi språkliga problem.
För det är uppenbart att jag har en längtan efter fysisk närhet–
–men i princip allting som har med ”vuxet sex” att göra är–
–helt främmande för mig.
Tänk på hur ”sex” framställs i populärkulturen eller på Internet.
Söker man på Internet hittar man mängder med bilder–
–som betonar bröst, glutealregioner och könsorgan–
–konstiga kläder–
–konstiga beteenden–
–aktiviteter som involverar häftiga kroppsrörelser–
–onormalt stora läppar och så vidare.
Allt sådant känns jättekonstigt och jättefrämmande för mig.
Direkt obehagligt.
Det som jag längtar efter när det gäller fysisk närhet är i stället–
–just närheten–
–och beröring.
Kramar, handhållning, smekningar.
Just känslan av att det finns en annan människa som–
–vill, eller kan tänka sig att, vara nära mig.
Som kan tänka sig att röra vid mig.
Ibland brukar jag säga att jag är på ett litet barns nivå–
–när det gäller saker som sex.
Och jag tror att det kan vara en av de mest pedagogiska förklaringarna.
För den sexuella längtan finns där–
–men allt som har med ”vuxet” sex att göra känns bara jättekonstigt för mig.
Dessutom har det här med fysisk närhet från en jämnårig kvinna–
–en otroligt stark känslomässig betydelse för mig.
Nästan existentiellt, känslan att det finns en annan varelse i universum som är som jag–
–och som kan tänka sig att vara med mig och röra vid mig.
Det är nästan den känslan som är det viktigaste.
Restaurangen
Under våren slutade jag med alla mina läkemedel (d.v.s. escitalopram)–
–för jag ville inte ha något som helst att göra med svensk sjukvård–
–eller med svenska läkare.
Jag blev också tvungen att gå till Arbetsförmedlingen.
Jag fick träffa en handläggare specialiserad på arbetssökande med funktionsnedsättning.
Hon skulle försöka ordna ett jobb åt mig som lokalvårdare på Samhall.
Dagarna spenderade jag annars på den restaurang som jag sedan tidigare–
–var stamgäst hos.
En av de anställda där hade kontakter–
–och försökte på eget initiativ att hjälpa mig med min jobbsituation.
Jag fick snart träffa någon form av privat arbetsförmedling–
–och efter ett par möten med dem så erbjöd de mig ett jobb som–
–mjukvaruutvecklare på ett lokalt Linköpingsföretag.
Det tackade jag ja till.
Det löste mina akuta ekonomiska problem–
–men inte mina övriga hälsoproblem.
I synnerhet inte som rättsprocessen som universitetet drev mot mig skulle fortsätta–
–i ett par år.
Den här blev en rättsprocess som överklagades i flera steg–
–och ett par gånger om året fick jag brev från domstolen–
–med yttranden, beslut och liknande.
Det var aldrig någon trevlig läsning.
Universitetets beskrivningar av mig som person gjorde väldigt ont att läsa.
I ett av yttrandena hade några klasskamrater uttalat sig.
Jag fick panik och satte mig på första bästa tåg till Köpenhamn.
Min tanke var att fortsätta ned mot kontinenten och leva på gatan–
–och försvinna och dö, inom kort förhoppningsvis.
Men när den värsta chocken lagt sig åkte jag tillbaka till Linköping–
–där poliserna letade efter mig.
Jag blev snart livrädd för att få brev från domstolen.
Det gjorde att jag nästan bosatte mig på restaurangen.
Jag gick upp klockan sju på morgnarna och gick till jobbet.
Efter jobbet gick jag direkt till restaurangen.
Och där var jag tills de stängde.
Jag satt kvar medan personalen förberedde matsalen inför morgondagen.
Sedan gick jag när den sista ur serveringspersonalen gick för dagen–
–ofta efter midnatt.
Det enda jag gjorde hemma var att jag sov.
Restaurangen blev som ett hem för mig.
Och personalen där blev som en familj.
Jag fick hjälpa till i restaurangen och fick följa med på personalaktiviteter.
Jag hade lite kontakt med Svenska kyrkan, diakoner och präster–
–under den här tiden.
När jag pratade med dem, och vi kom in på restaurangen–
–hade jag svårt att hålla tårarna borta.
För människorna där betydde så mycket för mig.
Det sista brevet jag fick från en domstol (d.v.s. efter två år)–
–öppnade jag på restaurangen, tillsammans med personalen.
Det var det slutgiltiga beskedet om att universitetet vunnit.
Men chocken lindrades faktiskt av stödet från personalen där.
Det var första gången i mitt liv som jag kände ett fungerande stöd från omgivningen.
Chocken blev mindre tack vare deras engagemang och stöd.
Men tiden på restaurangen var ändå mest som en palliativ period.
Jag var alltid ledsen och orolig och kände inte att jag hade någon framtid.
Det kändes mest som en palliativ tillvaro där allt jag kunde göra var–
–att försöka minska smärtan för stunden.
Och även det mestadels förgäves.
Sång och virus
Jag tog dock kontakt med en sångpedagog under den här tiden.
Kanske som ett desperat försök att hitta något värt att leva för.
Efter ett halvår drabbades jag av en luftvägsinfektion–
–som gjorde det omöjligt att sjunga.
Vanliga luftvägsinfektioner brukar gå över inom ett par veckor–
–och man brukar vara helt återställd inom en månad eller två.
Men min halsproblematik försvann inte–
–så efter två veckor gick jag till vårdcentralen–
–och de konstaterade att jag var helt ”frisk”.
Men problemen med halsen fortsatte.
Veckorna blev till månader och månaderna blev till år.
Vid tidpunkten för sista brevet från domstolen (d.v.s. två år senare)–
–hade jag fortfarande halsproblem.
Varje dag.
Men vid det laget var jag tvungen att inse att de var helt eller delvis–
–av psykologisk natur.
Under den här tiden utvecklade jag en stark rädsla för luftvägsinfektioner.
Bara jag hörde någon som hostade tjugo meter bort–
–så fick jag panik och tappade koncentrationen på allt jag gjorde.
Och i det tillståndet befann jag mig i timmar efteråt.
Än i dag, om jag förnimmer något från halsen eller om–
–jag märker att rösten inte är helt 100 så kan jag få panik.
Kollaps
Åren 2018 och 2019 var alltså inga roliga år för mig.
Även om jag kände ett visst stöd från människorna på restaurangen–
–så fanns ju alla mina grundproblem kvar.
Vart och ett av dem.
Och vistelsen på restaurangen var heller inte enbart av godo.
För där var jag ju hela tiden omgiven av människor.
Personal och gäster.
Och jag blev därför dagligen påmind om–
–att andra människor hade vänner och partners–
–fysiska och intima, kanske även sexuella, relationer.
Extra jobbigt var det när det jobbade yngre personer i restaurangen.
Jag minns t.ex. en gång, när en 20-årig servitris–
–arbetade tillsammans med en 17-årig praktikant, båda kvinnor.
De pratade med varandra på ena sidan om bardisken.
Själv satt jag en meter bort på andra sidan.
Jag var ensam gäst i restaurangen då.
Så servitriserna pratade med varandra lika ohämmat som om de varit helt ensamma–
–eftersom jag var mer som en ur personalen än en gäst.
Det var i och för sig något jag uppskattade väldigt mycket–
–att jag på något sätt var som en av dem.
Men just det här samtalet, den kvällen, var inte så kul att höra.
För de pratade om den 17-åriga servitrisens partner–
–och sexuella aktiviteter med denna.
Och de kom också in på den 20-åriga servitrisens partner–
–och hennes sexuella aktiviteter med honom.
För mig blev det en extremt tydlig påminnelse om att jag levde–
–ensam i ett parallellt universum som ingen annan ens kände till.
Det gjorde ofattbart ont och jag kunde inte göra annat än att sitta kvar och lyssna.
När jag gick hem den kvällen kände jag faktiskt lite stolthet–
–över att jag lyckades sitta kvar och härda ut–
–utan att någon märkte något alls på mig.
Lite stolt kände jag mig, men otroligt, otroligt sliten.
Och en dag i januari 2020–
–kom droppen som fick bägaren att rinna över.
En servitris och en servitör, båda relativt unga–
–planerade att träffas den 25 januari.
Det var kanske inte en ”dejt” men det lät lite så.
Och under januari månad planerade de inför det här mötet.
Jag fick sitta på första parkett i baren och lyssna på förberedelserna.
Då gick jag sönder helt–
–och blev ännu en gång inlagd på psykiatriska avdelningen.
Efter det hade jag aldrig mer någon kontakt med någon från restaurangen.
En vår
Det är inte varje gång som en katastrof leder till något positivt–
–men den här gången blev det så.
Jag fick träffa en ny läkare–
–och jag började återigen med SSRI–
–men inte escitalopram utan sertralin.
Jag blev också sjukskriven på 50 %–
–så att jag bara behövde arbeta fyra timmar på kontoret varje dag.
Samtidigt kom det nya coronaviruset och covid-19-pandemin.
Covid-19 var förstås en tragedi som medförde otroligt mycket lidande–
–och hade jag själv varit allsmäktig–
–så hade jag stoppat den på alla sätt jag kunnat.
Men för mig personligen blev livet lättare–
–tack vare covid-19-pandemin.
För det första hade jag ju en stor fobi för luftvägsvirus.
Så restriktionerna som infördes i samhället i samband med pandemin–
–underlättade min vardag rejält.
Dessutom gjorde pandemin att stämningen i samhället ändrades.
Det blev som ett undantags- tillstånd med mycket osäkerhet.
Det gjorde att gemene mans sinnesstämning–
–plötsligt blev mycket mer lik den som jag själv haft i årtionden.
På något sätt kände jag mig mindre utanför i samhället.
Och nu när jag inte var på restaurangen längre–
–så spenderade jag all min fritid ensam hemma.
Det gjorde att jag inte längre påmindes om att andra människor–
–hade vänner och partners och kanske också intima relationer.
Så den källan till smärta försvann.
Nu när jag var helt ensam på dagarna–
–så kände jag mig mycket mindre ensam.
De här fyra omständigheterna verkade tillsammans:
SSRI:n, sjukskrivningen, pandemin och restaurangfriheten.
Tillsammans gjorde de att min hälsa förbättrades kraftigt under våren 2020.
Och sedan dess har jag haft bättre hälsa än någonsin tidigare.
Jag är förvisso fortfarande lite av ett vrak som–
–känner mig stressad och orolig mest hela tiden–
–och sover större delen av dygnet–
–alltid har ont i fingrarna och var och varannan vecka–
–drabbas av halsattack.
Men för att vara jag är ändå den här hälsonivån utmärkt.
Nätdejtning?
Vid det här laget är det nog många som undrar–
–om inte ”nätdejtning” hade varit något för mig.
Det har jag prövat de senaste tjugo åren–
–men det har inte fungerat för mig.
Jag är för känslig och för annorlunda.
Tänk bara på det här med språkförbistringen.
I nätdejtningssammanhang brukar man antingen leta efter något ”casual” eller ”seriöst”.
Vad är jag ute efter?
Ja, å ena sidan är det så att jag inte nödvändigtvis letar efter någon att–
–i exklusivitet spendera resten av livet med.
Det är inte ett realistiskt mål för mig.
Och varken exklusiviteten eller varaktigheten är–
–avgörande för mig, eller ens särskilt viktig.
Så på så sätt är det något ”casual” som jag letar efter.
Men när de flesta tänker på ”casual”–
–så tänker de på relationer som inte bygger på alltför mycket känslor–
–och inte på några starka eller djupare känslor.
Det stämmer inte i mitt fall.
För i mitt fall handlar det om extremt starka och nästan existentiella behov–
–av närhet, trygghet och bekräftelse–
–med konsekvenser för min hälsa på både kort och väldigt lång sikt.
Så oavsett om jag säger att jag letar efter något ”casual” eller ”seriöst”–
–så kommer jag att bli missförstådd.
Samma sak gäller frågan om det är ”sex” som jag letar efter.
Å ena sidan är det det, för det finns ett starkt behov av fysisk närhet–
–med en tydlig reproduktions- fysiologisk koppling.
Å andra sidan är det inte det, för i princip allting som har med–
–”vuxet” sex att göra–
–känns bara jättekonstigt för mig.
Det vill jag inte vara med om.
Så oavsett om jag säger att jag letar efter det eller inte, blir jag missförstådd.
Ändå har jag de senaste tjugo åren–
–spenderat en hel del tid och pengar, tiotusentals kronor–
–på tjänster för ”nätdejtning”.
Det har förstås inte fungerat något vidare.
Har jag hört av mig till hundra personer så har kanske en svarat.
Och de få gånger jag fått ett svar, så har det oftast varit någon som–
–velat driva med mig.
Eller, det vanligaste nu för tiden:
Standardiserade bedrägeriförsök.
En gång, däremot, träffade jag en intresserad kvinna.
Det var nyligen, kanske år 2022.
Vi träffades en gång och gick en promenad.
Det blev fysisk närhet i form av handhållning.
För mig var det en otroligt stor sak.
Hade man mätt min hjärnaktivitet hade man sett att det hänt mycket.
Bland annat så raserade det här hela den mur jag byggt upp–
–för att skydda mig mot insikten om att andra har vänner och intima relationer.
Tanken var att vi skulle träffas fler gånger–
–och med mer fysisk närhet.
Men av diverse anledningar så blev det inte något direkt–
–utan det drog ut på tiden.
Och hon råkade också berätta att hon–
–var intresserad av en annan person som partner.
Hon trodde att det var underförstått att det inte var något som var aktuellt för oss–
–vilket i och för sig var helt okej för mig–
–men det väckte ändå en massa otäcka minnen till liv hos mig.
Så jag bröt ihop helt.
Och hon blev rädd och sade upp kontakten med mig.
Den här incidenten tycker jag bekräftar min hypotes om att–
–jag helt enkelt är lite för känslig och ovanlig för att–
–sådana här vanliga ”nätdejtningsstjänster” skall fungera.
Det är inte en trygg miljö för mig–
–och om jag är på sådana tjänster så gör jag förmodligen så att det–
–blir en mindre trygg plats för andra också.
Faktiskt är det ännu lite svårare än vad jag har fått det att framstå som hittills.
När jag var barn var jag intresserad av jämnåriga kvinnor–
–alltså kvinnor i min klass, till exempel.
Men efter gymnasiet hände något.
Medan min ålder fortsatte att stiga–
–så planade intresseåldern ut.
Så än i dag är det åldersspannet 18–22, säg, som jag är intresserad av.
Men naturligtvis inte med skarpa gränser. Det är väl en Gaussisk historia eller något.
Och i mitt fall är de här gränserna ganska viktiga.
Jag skulle t.ex. definitivt inte kunna tänka mig någon form av intim relation–
–med en kvinna i (säg) 40-årsåldern.
Lika lite som jag skulle kunna tänka mig en sådan relation med en man–
–i 70-årsåldern eller så.
Varför min hjärna fungerar så här vet jag inte.
Kanske har det att göra med att jag fram till och med gymnasiet–
–hade daglig kontakt med jämnåriga.
Men efter gymnasiet försvann min kontakt med min åldersgrupp.
Kanske spelar det in i det här, jag vet inte.
Nu finns det säkert de som tycker att jag är en hemsk människa–
–för att jag har det här intressespannet.
Då bör man komma ihåg att det här inte är något som jag valt själv.
Om jag själv hade fått välja–
–så hade kurvan inte alls sett ut så här.
Köp av fysisk närhet
År 2018 kom jag på idén att åka till Köpenhamn–
–eftersom det där är lagligt att köpa fysisk närhet för pengar.
Den här verksamheten verkar inte vara främst riktad till personer som jag.
I varje fall inte om man får tro deras marknadsföring–
–som innehåller massa bilder som betonar–
–bröst och glutealregioner–
–konstiga utstyrslar, kroppsställningar och beteenden.
Marknadsföringen uppfattar jag som direkt obehaglig.
Den har en rent avskräckande effekt på mig.
Men jag förstod förstås att bakom de otäcka bilderna så fanns helt–
–vanliga människor.
Därför åkte jag ändå några gånger till Köpenhamn det året.
Varje gång möttes jag av en kvinna nästan helt utan kläder.
Det tyckte jag var obehagligt. Jag hade definitivt föredragit–
–om hon hade haft vanliga kläder på sig.
Första gången blev jag fullständigt förstenad av skräckblandad förtjusning–
–och låg helt orörlig i sängen medan hon gjorde olika saker–
–som inkluderade ”vuxet” sex.
Jag uppfattade inte det som direkt obehagligt, men det var ju–
–inte främst det som jag var ute efter.
Kommande resor gick lite bättre.
Trots att jag fortfarande var extremt nervös–
–så lyckades jag ändå förmedla vilken nivå jag själv var på.
Så de resorna blev mer anpassade för min nivå.
Så 90 % av tiden låg vi bara bredvid varandra och pratade–
–med handhållning och beröring, framför allt mottagande av beröring.
För mig är det en närmast religiös upplevelse–
–att vara så nära en livs levande kvinna.
Det känns fullkomligt ofattbart svindlande–
–helt obeskrivligt att vara så nära henne och få röra vid–
–hennes händer och ta emot beröring från henne.
Det är för mig en oerhört stark, nästan religiös, upplevelse.
Men det blev ändå inte fler än en handfull resor det året–
–framför allt på grund av den höga kostnaden.
En resa till Köpenhamn, med kanske ett par timmar på en sådan inrättning–
–går på mellan tio- och tjugotusen svenska kronor.
Resan dit tar minst fem timmar så övernattning är nödvändigt.
Det bidrar förstås till den höga kostnaden.
Det finns också andra omständigheter som också gör mig mindre benägen–
–att åka på sådana här resor.
Även om inrättningarna har bilder på utövarna–
–så finns det aldrig några ansiktsbilder.
Så en stor del av utövarnas utseende får man reda på först på plats–
–vilket inte känns helt tryggt.
Dessutom har det hänt mig en gång att jag har åkt dit bara för att bli meddelad–
–att den jag skulle träffa blivit sjuk och därför var vårt möte inställt.
Det är inte heller så kul.
Men över lag måste jag ändå säga att de två inrättningarna jag varit på–
–känns väldigt trygga.
Trygga och professionella.
Föreståndaren har alltid varit en medelålders kvinna.
Och de har alltid haft välgenomtänkta regler–
–som garanterar både kundernas och utövarnas–
–säkerhet, integritet och trygghet.
Inga undantag görs.
Även den medicinska säkerheten är hög.
Och också på den fronten görs inga undantag.
Det finns också tydliga förhållnings- regler som besökarna måste följa.
Utövarna har alltid gett intryck av att vara väldigt sociala och–
–starka och glada personer.
Jag har fått intrycket av att de fått speciell utbildning för ändamålet–
–för så pass professionella, säkra och psykologiska är de i sitt bemötande.
Flera av de här inrättningarna har också speciella tjänster just för personer som–
–har någon form av funktionsnedsättning och därför har svårt att på egen hand skaffa–
–fysisk närhet.
Ytterligare en sak som bidrar till den stora känslan av trygghet–
–är det sätt på vilket de här institutionerna följer lagar och regler.
T.ex. under pandemin följde de här institutionerna de danska myndigheternas–
–smittskyddsråd fullt ut och hade t.ex. speciella regler för–
–funktionsnedsatta.
Det här är verkligen verksamheter som inte skyggar för polis och myndigheter–
–utan som fullt ut samarbetar med polis och myndigheter–
–på ett sätt som känns väldigt naturligt sett ur danska ögon–
–och helt obegripligt ur svenska.
Så även om jag inte tillhör den typiska målgruppen för de här institutionerna–
–så erbjuder de mig ändå ett etiskt och lagligt sätt–
–att få fysisk närhet.
Berättelsens syfte
Jag har nu berättat min historia på det mest kortfattade sätt jag kan–
–under villkoret att den bild som målas upp–
–fortfarande skall vara någorlunda begriplig, tydlig och nyanserad.
Vad är det då som jag vill ha sagt med den här berättelsen?
Ja, bland annat vill jag berätta att det finns personer som jag–
–som har den här sortens problematik.
Mer allmänt vill jag vidga vyerna–
–hos människor i allmänhet, politiker, beslutsfattare, sjukvården.
Så att de blir mer medvetna om den här sortens problematik–
–och andra situationer när människor hamnar i utanförskap–
–och blir missförstådda.
Tittar man på min historia så ser man att det finns många konflikter–
–och ett stort personligt lidande för de inblandade personerna.
Som utomstående är det lätt att avfärda den här historien–
–genom att säga att allt är mitt fel och att jag bara har mig själv att skylla.
Så sade några av mina klass- kamrater på läkarprogrammet.
Det är enkelt och bekvämt men jag tror inte att det är ett konstruktivt sätt–
–att närma sig den här typen av problem.
Men vad menar jag då att samhället hade kunnat göra för mig?
Ja, tänk om alla hade varit som min klasskamrat Klara på gymnasiet.
Hon var helt unik i sin vilja att hjälpa de utsatta–
–på ett konkret sätt.
Hade alla varit som hon, hade så många av dagens–
–samhällsproblem inte kunnat existera.
Men att alla skulle vara som hon är förstås inte realistiskt.
Mer realistiskt hade det varit med ett tidigt insatt specialiserat stöd–
–från samhällets sida.
Åtminstone under högstadiet blev mina problem ganska uppenbara.
Tänk om jag då hade fått träffa en specialist på just den typen av problem.
Kanske en eller två gånger per vecka.
Vi kunde ha diskuterat allt som har med vänskap och fysisk närhet att göra.
Kanske hade den här specialisten förstått–
–precis hur stor sak det här med fysisk närhet var för mig–
–precis hur stort trauma det var och kunde bli–
–och precis hur illa det skulle kunna gå utan rätt hjälp.
Kanske hade han eller hon kunnat ge handfasta tips som fungerat.
Kanske hade det funnits någon förening med personer med–
–liknande problematik.
Men även utan sådana tidiga insatser–
–så tror jag att samhället hade kunnat hjälpa mig.
Det hade t.ex. varit jättebra om jag hade fått någon form av stöd under–
–universitetstiden.
Helst redan under tiden som doktorand i matematik.
Och på läkarprogrammet hade jag verkligen hoppats på att bli sedd.
För läkarna där representerade ju inte bara Sveriges läkarkår–
–utan också den svenska staten.
De om några borde ha haft såväl motivation som kompetens–
–att se mig som den jag var–
–och på ett konstruktivt sätt kunna hjälpa mig.
Inte minst som läkarprogrammet i Linköping hade ett stort fokus på–
–vetenskapligt förhållningssätt.
Olika biaser.
Obligatorisk läsning av skönlitteratur.
Samtalsträning.
Ett fokus på människan som helhet.
Inget av det såg jag något spår av när läkarprogrammets ledning–
–behandlade mitt fall.
Det kändes snarare som om de var representanter för staten–
–som hade för avsikt att–
–implementera statens ideologi–
–även om det krävde vissa avsteg från etiska och vetenskapliga principer.
Jag tror att det mest handlade om okunskap.
Kanske lite om rädsla och grupptryck.
Invanda föreställningar.
Men framför allt okunskap.
Beträffande fysisk närhet så skulle jag önska att jag–
–kunde få det i Sverige, på ett tryggt och säkert sätt.
Helst skulle jag vilja att det erbjöds via sjukvården.
Det skulle kunna erbjudas till personer med läkardiagnosticerad svårighet att–
–på egen hand skaffa den typen av relationer–
–om det samtidigt har en stor klinisk betydelse och–
–en stor påverkan på patientens liv.
Om det medför ett stort lidande för patienten att leva i sin ensamhet.
Då skulle samhället kunna erbjuda dessa personer–
–olika former av kontakt, inklusive fysisk närhet–
–av frivilliga, gediget utbildade personer–
–av olika kön och åldrar.
Det här kan tyckas låta som en befängd idé–
–och det är lätt att bara avfärda den som nonsens–
–om man inte är medveten om att det finns människor med den här sortens problematik.
Återigen: Det är det som jag vill berätta.
På ett mer personligt plan har jag nog ett stort behov av att bearbeta trauman.
Och jag hyser också en stark önskan om att någon gång få leva i ett samhälle–
–som accepterar mig för den jag är.
Som tror på det jag säger.
Och som helst också kan erbjuda någon form av stöd.
Någon gång skulle jag vilja att det svenska samhället blev mitt samhälle.